(untitled) (Вісник: Міжнародні відносини, 2021)
У розпал воєнних дій, що знову спалахнули в Нагірному Карабасі 2020 р., Генеральний секретар НАТО Є. Столтенберг під час онлайн-пресконференції за результатами засідань міністрів оборони держав – членів альянсу публічно заявив про очікування щодо Туреччини як країни, що використає свій значний вплив для послаблення напруги в регіоні. Тоді як Вірменія звинувачувала Анкару в нібито негативній ролі у врегулюванні конфлікту, заява засвідчила позиції Туреччини як цінного союзника для НАТО. В Організації Північноатлантичного договору наголошували на необхідності врегулювання конфлікту політико-дипломатичними засобами, до якого альянс не був залучений ані безпосередньо, ані опосередковано, прагнувши урівноважити сили в межах мінського процесу, який так і не досяг жодних результатів. Мирні зусилля Мінської групи ОБСЄ під спільним головуванням Росії та двох потужних союзників НАТО – Франції та США – давно втратили актуальність, так і не зарадивши врегулюванню багатолітнього територіального конфлікту між Єреваном і Баку. Залучення Туреччини до цієї конфігурації сил, як виявилося, зуміло привнести певну стабільність у регіон. У пропонованій статті досліджено такі питання: що зумовило згоду Росії на те, щоб Туреччина, як держава – член НАТО, стала уповноваженим гравцем на полі врегулювання нагірно-карабахського конфлікту, і як Франція, що надає опосередковану підтримку Вірменії, схвалила залучення до мирного процесу країни, яка навіть не має дипломатичних відносин з Єреваном. Зроблено висновок, що вирішальним фактором стало самопозиціонування Туреччини як некласичної держави – члена НАТО і, відповідно, реалізація значною мірою автономної від порядку денного НАТО зовнішньої політики та політики безпеки.