(untitled) (Вісник: Міжнародні відносини, 2025)
В с т у п. У статті розглядається одна з ключових проблем, що стоять перед Україною на шляху до вступу в НАТО, – наявність тимчасово окупованих територій. Актуальність теми обумовлена тим, що територіальні конфлікти є серйозним викликом для євроатлантичної інтеграції. М е т о д и. У дослідженні використано порівняльно-історичний, аналітичний та нормативно-правовий методи. Проаналізовано офіційні документи НАТО, міжнародно-правову базу, позиції політичних лідерів та експертів, а також прецеденти вступу інших країн із невирішеними територіальними конфліктами. Р е з у л ь т а т и. Дослідження показало, що Альянс у минулому допускав членство країн із територіальними суперечками (наприклад, ФРН, Естонія, Хорватія), що дає підстави для формування нових підходів до вступу України. Обґрунтовано два основні сценарії: так звану “західнонімецьку модель”, за якою членство держави в НАТО охоплює лише неокуповані території, а також процедуру внесення змін до статті 6 Північноатлантичного договору. Кожен із них має як потенційні вигоди, так і значні ризики для суверенітету, національної безпеки та єдності українського суспільства. В и с н о в к и. Україна має продовжувати активну інтеграцію з НАТО, водночас наполягаючи на визнанні всієї своєї території в межах міжнародно визнаних кордонів. Ухвалення тимчасових рішень не має суперечити довгостроковій меті – повній деокупації території Української держави. Вступ до Альянсу є не лише елементом оборонної стратегії, але й засобом гарантування стабільності в Європі.