Вісник: Міжнародні відносини
Київський національний університет імені Т. Шевченка
ГАСТРОДИПЛОМАТІЯ, ФУДКОМУНІКАЦІЯ І НЕ ТІЛЬКИ. РЕЦЕНЗІЯ НА КНИЖНИЙ ТРИПТИХ В.ЧЕКАЛЮК "ЇЖА ЯК КОМУНІКАЦІЯ", "СМАЧНА КОМУНІКАЦІЯ", "TASTY COMMUNICATION"
У книгах В. Чекалюк розглянуто їжу як багатоаспектне мультивалентне невід'ємне від життя людини явище, що задовольняє не тільки фізіологічні потреби. Показано, що їжа – це сфера творчості та самоактуалізації, засіб спілкування, формування іміджу особи і держави, що став інструментом міжнародної взаємодії у світовій політиці – гастродипломатією. Представлено можливості та приклади використання їжі для розвитку невербальної комунікації у відносинах між людьми, різних життєвих ситуаціях. Для вдосконалення навичок комунікації запропоновано розроблену авторкою настільну метафоричну гру. Неформальний виклад матеріалу робить доступним ці публікації широкому колу читачів, створює можливість їх долучення до народної дипломатії на різних рівнях. Феномен гастродипломатії розглянуто як інноваційний інструмент публічної дипломатії в контексті світових теорій "м'якої сили" та міжкультурної комунікації, зокрема через актуальні практики кулінарного впливу, започаткованого Талейраном. Їжа позиціонується як універсальна "мова", здатна посилити дипломатичні сигнали й міжособистісну довіру. У рецензії представлено огляд змісту, міждисциплінарний аналіз, визначено значення книг для фахівців міжнародних відносин, культурних аташе та комунікаційних стратегів, студентів тощо.
імідж, комунікація, етикет, дипломатія, ділове спілкування, переговори, їжа
Міжнародні відносини, суспільні комунікації та регіональні студії
Авторське право (c) 2025 Вісник: Міжнародні відносини
ЦИФРОВЕ ПЕРЕОСМИСЛЕННЯ ОНТОЛОГІЇ ГРОШЕЙ: ІНСТИТУЦІЙНІ ПЕРЕДУМОВИ ВАЛЮТНОЇ ІНТЕРНАЦІОНАЛІЗАЦІЇ В ЕПОХУ ТОКЕНІЗОВАНОЇ ВАРТОСТІ
Вступ. Поява цифрових валют центральних банків та криптовалют – форм грошей, реалізованих у вигляді коду – зумовила фундаментальне переосмислення онтології грошей. Класична теорія розрізняє онтичний статус грошей (що таке гроші) та їхні онтологічні умови (як вони набувають суспільного визнання як гроші). Токенізація порушує цю дихотомію, вбудовуючи монетарні функції у програмовані цифрові архітектури. У цьому дослідженні аналізується, як поява токенізованої вартості та програмованих грошей спонукає до переоцінки буття грошей, з особливим акцентом на їхній вплив на інтернаціоналізацію валют. Методи. Стаття ґрунтується на якісному змішаному підході, що поєднує теоретичне моделювання та порівняльний аналіз кейсів. Розроблено концептуальну модель – функціональний континуум «грошовості» – із застосуванням тривимірної метрики, побудованої на основі класичних функцій грошей. Документальний аналіз монетарної теорії та міжнародної практики підтримує цю модель, а порівняльні тематичні кейси (зокрема e-CNY, Onyx, e-Naira) ілюструють інституційну плюральність. Результати. Отримані результати свідчать, що токенізація нівелює традиційну відмінність між грошовим знаком і платіжною інфраструктурою, роблячи трансферентність вбудованою функцією цифрових грошей. Смартконтракти та виконання правил на рівні протоколу забезпечують автономну реалізацію монетарних норм – явище, окреслене тут як «програмована суверенність». Представлено типологію реєстрових архітектур – від бездозвільних публічних блокчейнів до облікових державних систем – кожна з яких має специфічні наслідки для довіри, композиційності та транскордонного охоплення. Інституційні передумови міжнародного обігу проаналізовано за правовим, управлінським, інтероперабельним та конфіденційним вимірами. Ключовим є сформульоване гіпотетичне положення: криптовалюта, яка функціонально відповідає або перевищує рівень «грошовості» найслабшої визнаної фіатної валюти, може вважатися грошима у глобальному вимірі незалежно від державного схвалення. Висновки. Цифровізація перетворює гроші на програмований інституційний об’єкт, розширюючи онтологічний спектр того, що може визнаватися валютою. Водночас потенціал досягнення міжнародного масштабу залежить від здатності цифрових токенів задовольнити ключові інституційні критерії: юридичне визнання або толерування за кордоном, надійне управління, технологічна інтероперабельність і збалансованість між захистом приватності та регуляторною відповідністю. Запропонована модель забезпечує теоретичну основу та тестовані положення для оцінки траєкторій інтернаціоналізації цифрових грошей, зокрема їхнього потенціалу або обходити, або інтегруватися у чинні ієрархії світової валютно-фінансової системи.
“АСЕАН+1” ЯК МЕХАНІЗМ КООПЕРАТИВНОЇ БЕЗПЕКИ АСЕАН В АЗІЙСЬКО-ТИХООКЕАНСЬКОМУ РЕГІОНІ
Вступ. Одним із ключових механізмів впливу Асоціації країн Південно-Східної Азії на безпеку Азійсько-Тихоокеанського регіону став формат "АСЕАН+1", спрямований на розвиток діалогу з провідними державами регіону. Передумовами його виникнення стало прагнення АСЕАН інтегрувати зовнішніх партнерів у регіональні процеси на основі принципів кооперативної безпеки, закріплених, зокрема у Договорі про дружбу та співробітництво у Південно-Східній Азії. Актуальність дослідження зумовлена тим, що в умовах зростання конкуренції між провідними державами та наявності потенційних конфліктів в Азійсько-Тихоокеанському регіоні, саме формат "АСЕАН+1" забезпечує інституційні канали підтримки діалогу та безпекового співробітництва. Метою дослідження є аналіз ефективності механізму “АСЕАН+1” як інструменту кооперативної безпеки та простеження еволюції діалогового партнерства АСЕАН з країнами Азійсько-Тихоокеанського регіону. Методи. Під час дослідження були використані такі методи: проблемно-хронологічний та інституційний аналіз. Результати. Дослідження показує, що формат “АСЕАН+1” став платформою для інституційного закріплення принципів кооперативної безпеки. Приєднання діалогових партнерів АСЕАН до Договору про дружбу та співробітництво в Південно-Східній Азії гарантувало їхню прихильність до регіональних норм. Кожне партнерство пройшло шлях від обмежених консультацій до розвинених механізмів співпраці – стратегічних і всеосяжних партнерств, регулярних самітів, спільних навчань і залучення до форумів АСЕАН: Регіонального Форуму АСЕАН, Саміту країн Східної Азії, Розширеної зустрічі міністрів оборони АСЕАН Плюс. Зокрема, КНР, Японія, Республіка Корея, Австралія та США піднесли відносини до рівня всеосяжного стратегічного партнерства. Співпраця охоплює як морську безпеку, боротьбу з тероризмом, протидію кіберзагрозам, так і миротворчість, реагування на надзвичайні ситуації та мінімізацію їх наслідків. Висновки. Формат “АСЕАН+1” довів свою ефективність як механізм кооперативної безпеки, що створює інституційні канали для зниження напруженості та підвищення довіри. Попри геополітичне суперництво великих держав, зокрема США та КНР, АСЕАН зберігає здатність інтегрувати партнерів у багатосторонні формати, уникаючи блокової конфронтації. Таким чином, “АСЕАН+1” є важливим інструментом підтримки регіональної стабільності та інклюзивної архітектури безпеки в Азійсько-Тихоокеанському регіоні.
АСЕАН, АСЕАН+1, Азійсько-Тихоокеанський регіон, кооперативна безпека, Регіональний Форум АСЕАН, Саміт країн Східної Азії
291 Міжнародні відносини, суспільні комунікації та регіональні студії
КОНКУРЕНЦІЯ КНР ТА РФ В РЕГІОНІ ЦЕНТРАЛЬНОЇ АЗІЇ: СУЧАСНИЙ СТАН ТА ПЕРСПЕКТИВИ
Анотація У статті досліджено трансформацію конкуренції між Російською Федерацією та Китайською Народною Республікою в Центральній Азії після 2022 р. Аналіз охоплює шість взаємопов’язаних сфер: безпекову, економічну, енергетичну, логістичну, міграційну та технологічну. Встановлено, що РФ зберігає роль силового гаранта, тоді як КНР посилює економічну та технологічну присутність, формуючи асиметричний дуумвірат. Особлива увага приділяється впливу санкцій проти Росії, розширенню китайських енергетичних і транспортних проєктів та посиленню подвійної технологічної залежності держав регіону. Зроблено висновок, що багатовекторні стратегії Казахстану й Узбекистану, а також залучення США, ЄС і Туреччини можуть стримувати монопольні претензії великих держав. Для України відкриваються можливості участі у TransCaspian International Transport Route, нарощування експорту агропродукції та ІТ, а також розбудови формату C5+UA.
Центральна Азія; Російська Федерація; Китайська Народна Республіка; геополітична конкуренція; безпекова фрагментація; енергетичні коридори; цифровий суверенітет.
"ІНФОРМАЦІЙНА ВАКЦИНА" ЯК ІНСТРУМЕНТ ПРОТИДІЇ ЗАГРОЗАМ КОГНІТИВНІЙ БЕЗПЕЦІ ЛЮДИНИ
Вступ. У ХХІ столітті війни дедалі більше переміщуються у сферу свідомості людини, де дезінформація діє як "інформаційний вірус", що підриває довіру, розколює суспільства та послаблює демократію. Україна з 2014 року стала однією з найбільш вразливих країн до систематичних когнітивних атак з боку росії. Це зумовлює потребу у формуванні превентивних стратегій, подібних до біологічної імунізації, – концепції "інформаційної вакцини". Мета статті – дослідити теоретичні основи цього поняття, міжнародний досвід протидії інформаційним загрозам та запропонувати підхід до побудови багаторівневої системи когнітивної безпеки. Методи. Методологічну основу становлять міждисциплінарні підходи, що охоплюють аналіз когнітивних воєн, дослідження трансформації публічної сфери, концепції "м’якої сили" та ідентичності, теорії дискурсу і влади, метафори та гіперреальності, а також вивчення нерозв’язних конфліктів і влади комунікації. Для пояснення превентивного підходу використано теорію інокуляції, доповнену сучасними емпіричними дослідженнями щодо "prebunking". У роботі застосовано методи контент–аналізу міжнародних звітів, а також проведено порівняльний аналіз досвіду різних країн – США, Європейського Союзу, Китаю та України. Результати. Дослідження показало, що інформаційна вакцина має потужне теоретичне обґрунтування й підтверджується емпіричними прикладами. У США ключовим викликом стали втручання у вибори та рух QAnon, у ЄС – Brexit та формування механізмів EUvsDisinfo і Digital Services Act, у Китаї – алгоритмічне управління та використання big data. НАТО відповіло створенням StratCom COE у Ризі як багатонаціонального центру дослідження та протидії когнітивним загрозам. В Україні після 2014 року росія систематично застосовує інформаційні кампанії проти Криму, Донбасу, MH17, вакцинації, енергетичної безпеки, а після 2022 року – проти віри у перемогу та соціальної стабільності. У відповідь створено Центр протидії дезінформації, розгорнуті програми медіаграмотності, співпраця з міжнародними партнерами. Запропонована багаторівнева модель інформаційної вакцини включає індивідуальний, освітній, технологічний, локальний, регіональний, регулятивно–інституційний та міжнародний рівні, які взаємодоповнюють одне одного. Висновки. Концепція інформаційної вакцини постає не лише як метафора, а як комплексна стратегія превентивної інформаційної безпеки. Її ключове завдання – формування стійкості суспільства до когнітивних атак шляхом поєднання освіти, комунікацій, технологічних інновацій і міжнародної співпраці. Вирішальним результатом є досягнення стану "колективного імунітету", коли деструктивні повідомлення не здатні спричинити системних руйнівних наслідків. Україна, з огляду на унікальний досвід протидії масштабним інформаційним атакам, може виступати лідером у розробці та впровадженні глобальної стратегії інформаційної вакцини.
міжнародна медіакомунікація, комунікативні технології
ФЕНОМЕН "СТРАТЕГІЧНОЇ ЛОКАЛІЗАЦІЇ"ЯК НАСЛІДОК "СТІЙКІСНОГО ПОВОРОТУ" В ЄВРОПЕЙСЬКОМУ ДИСКУРСІ
Анотація Вступ. Стаття досліджує феномен «стратегічної локалізації» як наслідок «стійкісного повороту» в європейському дискурсі 2014–2023 рр., коли під впливом безпрецедентних гібридних загроз центральні уряди країн ЄС виявили обмежену спроможність до ефективного кризового реагування. Це зумовило зміщення акценту політики кризового реагування до принципів децентралізації управління ризиками, субсидіарності та локалізації рішень. У статті запропоновано термін «стратегічна локалізація» для опису цього процесу. Український дискурс, сформований у воєнних умовах, доповнює цей зсув вирішальним мережевим компонентом горизонтальної взаємодії громад. Методи. Застосовано компаративний аналіз для зіставлення європейського та українського дискурсів, дискурсивний і контент-аналіз стратегічних документів та академічних праць, історико порівняльний підхід для простеження еволюції понять у 2014–2023 рр., експериментальне симуляційне моделювання для виявлення комунікативних уразливостей стійкості на локальному рівні і перевірки форматів взаємодії. Результати. Зафіксовано утвердження «стійкості» як організаційного принципу кризового врядування, тренд у ЄС на делегування антикризових рішень до локальних суб’єктів, специфіку України у мережевому вимірі локальної взаємодії під тиском війни. Симуляційне дослідження підтвердило ефективність постійних міжсекторальних форматів і підходу «the-whole of society». Виявлено, що спільним у європейському та українському підходах є орієнтація на локалізацію та децентралізацію, а відмінним — український феномен мережевості як критичної умови виживання та безпеки. Окреслено зародження феномену «стратегічної локалізації», водночас без остаточної інституціоналізації. Висновки. Локальний рівень врядування стає каталізатором антикризової політики та вузловим чинником вузлом безпеки. «Стратегічна локалізація» описує нову конфігурацію розподіленої відповідальності, релевантну для європейської безпеки та українських практик стійкості.
стійкість, безпека, децентралізація, ЄС, гібридні загрози, дискурс, крос-секторальне управління
міжнародна комунікація безпека стійкість гібридні загрози
Спеціальність 291 "Міжнародні відносини, суспільні комунікації та регіональні студії"
РОСІЙСЬКА ФЕДЕРАЦІЯ В КОНФЛІКТАХ НА ПОСТРАДЯНСЬКОМУ ПРОСТОРІ: НАГІРНИЙ КАРАБАХ
1991 року Нагірний Карабах за підтримки Вірменії і РФ оголосив про незалежність від Азербайджану. Це призвело до бойових дій, які тривали до 1994 року. Збройний конфлікт завершився підписанням Бішкекського протоколу про перемир’я та припинення вогню, але періодично між сторонами виникали збройні сутички. Для посередництва у врегулюванні конфлікту у 1992 році було створено Мінську групу у складі 19 держав – членів Наради з безпеки і співробітництва в Європі (нині - ОБСЄ), співголовами якої у 1997 р. стали РФ, Франція і США. Як один з найбільш зацікавлених гравців, Російська Федерація, прагнула відігравати провідну роль в нагірно-карабаському врегулюванні і тому, що сприяла укладенню Угоди про режим припинення вогню між Азербайджаном, Нагірним Карабахом і Вірменією у 1994 р., і через наявність геополітичних та геоекономічних інтересів в регіоні Південного Кавказу. Саме завдяки імперській політиці РФ вірмено-азербайджанський конфлікт в Нагірному Карабасі перетворився на «заморожений» і на такий, що упродовж понад трьох десятиліть відігравав центральну роль у новій геополітиці в Євразії, впливаючи на регіональну безпеку Кавказу і всього Середнього Сходу. Методи. Основними методологічними підходами до вивчення політики РФ на терені колишнього СРСР стали історичний, політологічний та геополітичний. Саме останній з них розглядає політику РФ на пострадянському просторі як спробу відновлення геополітичного і геоекономічного впливу РФ за допомогою таких інструментів як посередництво, миротворчість і економічна експансія. Такий підхід сприяє з’ясуванню справжніх мотивів участі Кремля в процесі так званого врегулювання конфліктів, а також розумінню причин геополітичної поразки РФ в Нагірному Карабасі. Результати. Нездатність міжнародних посередників запропонувати політико-дипломатичний спосіб врегулювання конфлікту, помножена на недовіру сторін і прагнення сусідніх країн скористатись складністю проблеми Карабаху для вирішення власних геостратегічних питань, спонукало владу Азербайджану мобілізувати значні фінансові ресурси для переоснащення армії і підготовки до силового сценарію повернення тимчасово окупованих територій (ТОТ). Вірменська влада, натомість, сподіваючись на традиційну прихильність з боку РФ, посилену участю Єревана в ОДКБ, що мало гарантувати союзницьку підтримку Москви у разі збройного конфлікту з Азербайджаном, стала фактичним васалом Кремля і практично втратила міжнародну суб’єктність. Скориставшись залученістю РФ в громадянському конфлікті в Сирії й ослабленням боєздатності російської армії в тривалій російсько-українській війні, а також військовою підтримкою Туреччини, Баку у 2020 і 2023 роках провів військові операції, результатом яких стало відновлення територіальної цілісності Азербайджану. Сталось це попри політику РФ в Карабасі, в основі якої було прагнення Москви тримати Карабаський конфлікт у «заможеному» стані, граючи на непримиренних суперечностях його учасників. Після того, як Азербайджан повернув під свій контроль Карабах, а влада самопроголошеної НКР оголосила про припинення існування невизнаного державного утворення, понад 100 тис. карабаських вірмен покинули регіон. Наразі Азербайджан і Вірменія ведуть переговори про мирну угоду, вперше – без посередництва Росії. 8 серпня 2025 року в Білому домі на тристоронній зустрічі президента Азербайджану Ільгама Алієва і прем'єр-міністра Вірменії Нікола Пашиняна з президентом США Дональдом Трампом підписано угоду про нормалізацію азербайджансько-вірменських відносин. Угоду, яка може повністю змінити Південний Кавказ, розвитку якого заважають закриті кордони, давні етнічні конфлікти та імперська політика Кремля. Рамковий документ, спрямований на досягнення конкретного шляху до миру, передбачає створення стратегічного транзитного коридору через Південний Кавказ, який з’єднає основну територію Азербайджану з Нахічеванським есклавом через Вірменію. США, в межах домовленостей, отримають від Вірменії виняткові права на розвиток цього коридору, який матиме назву "Шлях Трампа за міжнародний мир і процвітання", відомий за абревіатурою TRIPP. Таким чином США здійснюватимуть контроль над стратегічним транспортним вузлом у регіоні, який межує з Росією, Туреччиною й Іраном. Завдяки TRIPP США посилять свій геополітичний вплив на Південному Кавказі, витісняючи таких традиційних гравців як РФ і Францію і справляючи геополітичний тиск на Іран. Тегеран виступив проти того, щоб США прокладали територією Вірменії коридор, що з’єднає Азербайджан з Республікою Нахічевань. Там вважають, що в такий спосіб НАТО наблизиться до північних іранських територій. Це означає, що врегулювання проблеми Нагірного Карабаху далеко не вичерпує проблеми геополітичного суперництва на Південному Кавказі. Висновки. Відновлення територіальної цілісності Азербайджану в результаті 44-денної війни 2020 р. і антитерористичної операції 2023 р. в Нагірному Карабасі показало слабкість РФ і можливість її витіснення з Південного Кавказу, а в перспективі й декомпозицію як держави. Повернення ТОТ під контроль Баку означає, що для вирішення цього завдання мають бути наявними такі чинники, як політична воля керівництва держави у поверненні ТОТ, консолідація матеріальних і військових ресурсів країни задля досягнення мети, сприятлива міжнародна ситуація і наявність бодай одного могутнього стратегічного союзника, яким для Азербайджану є Туреччина. Таким, якщо коротко, є рецепт перемоги над тінню «імперії зла», якою все ще залишається Російська Федерація. Для України і цивілізованого світу. Геополітичне протистояння в Нагірному Карабасі, головними дійовими особами якого стали РФ, США, Франція і Туреччина, принесло перемогу країнам Заходу і фіаско РФ. Але велика геополітична гра на Південному Кавказі, посилена нещодавнім відкриттям значних покладів вуглеводневого палива в Каспійському регіоні, що знайшло своє відображення в реалізації проєктів прокладання стратегічних транспортних магістралей на кшталт нафтопроводу Баку – Тбілісі – Джейхан і газогону Баку – Супса, триває. Позаяк ослаблена війною в Україні РФ далеко не вичерпала свої можливості в регіоні і, за сприятливих для неї обставин, здатна змінити геополітичну ситуацію на Південному Кавказі на свою користь. Про це, між іншим, промовляє спроба російського реваншу в Грузії. Ключові слова: Нагірний Карабах, Російська Федерація, Азербайджан, Вірменія, «заморожений» конфлікт, пострадянський простір, геополітичні інтереси, імперський синдром.
Ключові слова: Нагірний Карабах, Російська Федерація, Азербайджан, Вірменія, «заморожений» конфлікт, пострадянський простір, геополітичні інтереси, імперський синдром.
ПРОЄКЦІЯ СХІДНОЄВРОПЕЙСЬКОГО ГЕОПОЛІТИЧНОГО МИСЛЕННЯ В. ЧЕРЧИЛЛЯ (1917–1921 РР.)
Вступ. У завершальний період Першої світової війни та після її закінчення в Європі відбувалися суттєві перетворення, які характеризувались вагомими геополітичними змінами, визначалось політичне майбутнє новоутворених держав у Центрально-Східній частині континенту. Одну з ключових позицій в цей час відігравала Британська імперія та її політичні лідери. Серед них особливо помітною фігурою був Вінстон Черчилль, який обіймав різні урядові посади. Метою було проаналізувати дипломатичну діяльність В. Черчилля та розкрити питання його сприйняття України в 1917–1921 роках. Методи. Методологічну основу дослідження становлять методи історико-генетичного, проблемно-хронологічного та порівняльно-політичного аналізу, дискурс-аналізу. Джерельна база включає мемуарну літературу, офіційні урядові документи, матеріали парламентських дебатів, дипломатичне листування, промови В. Черчилля. Результати. Проаналізовано період революційних трансформацій, що призвів до краху імперських утворень та формування нових національних держав у Східній Європі. Встановлено, що В. Черчилль відіграв ключову роль у формуванні політики стримування більшовизму на етапі післявоєнної перебудови системи міжнародних відносин. Особливу увагу приділено його ініціативам щодо військово-дипломатичної підтримки білого руху, розгортанню інтервенційних операцій, а також спробам легітимізації антибільшовицьких урядів у міжнародно-правовому полі. Водночас доведено, що Україна у сприйнятті Черчилля не виступала як самостійний політичний суб’єкт, а розглядалася винятково крізь призму внутрішньої кризи «єдиної росії», яку слід було відновити шляхом підтримки білогвардійського руху. У рамках дослідження висвітлено змістовні характеристики зовнішньополітичної риторики В. Черчилля, його спроби консолідувати союзників по Антанті навколо концепції ідеологічного протистояння більшовизму, а також трансформацію дипломатичної стратегії Британської імперії в умовах зміни геополітичного балансу сил. Проведено порівняльний аналіз позиції В. Черчилля та загального курсу уряду Д. Ллойда Джорджа. Висновки. Було встановлено, що геополітична логіка В. Черчилля будувалася на ідеї стабільності через підтримку великих держав і відновлення імперських форматів, у межах яких українська державність розглядалася як тимчасове і передчасне політичне утворення.
Українська Народна Республіка, Велика Британія, громадянська війна в росії, Антанта, білий рух, геополітика, інтервенція
УКРАЇНА В ЗОВНІШНІЙ ПОЛІТИЦІ НІМЕЧЧИНИ ПІД ЧАС АКТИВНОЇ ФАЗИ РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКО ВІЙНИ
Вступ. У статті здійснено аналіз концептуальних засад та головних напрямків політики Німеччини щодо України під час активної фази російсько-українсько війни. Особлива увага приділена допомозі Україні з боку ФРН у відбитті російської агресії. Методи. Методика дослідження ґрунтується на поєднанні системного підходу, історичного та структурно-функціонального аналізу, компаративістики, а також аналітичного прогнозування. Результати. Зроблено спробу наукового осмислення змін, які відбулися в німецькій зовнішній політиці під впливом переходу російсько-української війни в активну фазу та окупації Росією значних теренів на сході та півдні України, що зробило цей збройний конфлікт найпотужнішим у Європі з часів Другої світової війни. Здійснено порівняння політики щодо України німецьких урядів під проводом О. Шольца та Ф. Мерца. Розкрито еволюцію підходів Німеччини до широкомасштабної російської агресії проти України. Проаналізовано інструменти, форми і методи підтримки Української держави Німеччиною. Висновки. Показано, що гібридна російська агресія лише поступово була усвідомлена державами Заходу, у т. ч. Німеччиною, як безпосередня загроза для східного флангу ЄС та НАТО. Доведено, що в умовах російсько-української війни співпраця Німеччини з Україною стала важливим елементом зміцнення обороноздатності нашої держави та її інтеграції до європейських та євроатлантичних безпекових інституцій. Прогнозовано, що у перспективі головними завданнями двосторонніх відносин буде подальша інтеграція України в європейські структури, посилення військово-політичного співробітництва та спільна розробка нових безпекових ініціатив з використанням українського досвіду ведення сучасної війни.
Федеративна Республіка Німеччина, Україна, Росія, російсько-українська війна, німецько-українські відносини, зовнішня політика, європейська система міжнародних відносин
ПІДХОДИ ДОТРИМАННЯ ВИМОГ ДО БЕЗПЕКИ ТА ЯКОСТІ ХАРЧОВИХ ПРОДУКТІВДЛЯ ТРАНСКОРДОННОЇ ТОРГІВЛІ МІЖ ЄС ТА УКРАЇНОЮ
Безпека харчових продуктів, їхня поживна цінність і продовольча безпека є взаємопов'язаними поняттями. Споживання небезпечних харчових продуктів сприяє поширенню захворювань та недоїданню, особливо серед таких вразливих груп населення, як немовлята, діти, люди похилого віку та особи з ослабленою імунною системою. Окрім впливу на здоров'я, безпека харчових продуктів сприяє економічному зростанню, розвитку туризму й міжнародної торгівлі, що є важливими факторами сталого розвитку. На продовольчу безпеку також впливають глобалізація ринку, демографічні зміни, екологічні виклики та трансформація продовольчих систем. Визначення показників якості продукції за показниками чинних стандартів часто вказує на зниження харчової цінності продуктів і перевищення максимального вмісту забруднювача, що не дозволяє класифікувати його як безпечний продукт. У свою чергу, безпечний харчовий продукт – це харчова продукція, яка не створює шкідливого впливу на здоров'я людини прямо чи опосередковано в умовах її виробництва та обігу відповідно до вимог санітарних заходів і споживання за призначенням.
food safety, compliance standards, food quality, cross-border trade, international economic relations, regulatory framework
безпека харчових продуктів, стандарти відповідності, якість харчових продуктів, транскордонна торгівля, міжнародні економічні відносини, нормативно-правова база.
РОЛЬ КОНЦЕПЦІЇ «МИРНОГО ПІДНЕСЕННЯ» У ЗОВНІШНІЙ ПОЛІТИЦІ КИТАЮ: ЕВОЛЮЦІЯ ТА ВПЛИВ (1993-2013)
Анотація. Дана стаття присвячена аналізу еволюції зовнішньої політики Китайської Народної Республіки (КНР) у період кінця XX - початку XXI століття, з акцентом на концепцію "мирного піднесення" (пізніше "мирного розвитку") як ключового елемента зовнішньополітичної стратегії Китаюпротягом цього періоду. Дослідження охоплює період правління Цзян Цземіна (1993-2003) та Ху Цзіньтао (2003-2013), аналізуючи їхні зовнішньополітичні ініціативи, економічні реформи та вплив на геополітичне позиціонування КНР. У статті розглядаються ключові аспекти концепції «мирного піднесення», подальший перехід до концепції «мирного розвитку», а також оцінюється вплив концепції на формування зовнішньополітичних стратегій КНР, її основні теоретичні засади та практичні наслідки для глобальної інтеграції Китаю.
КНР, концепція "мирного піднесення", "мирний розвиток", "одна країна, дві системи"
Геополітика та міжнародні відносини; Геополітичні та геоекономічні інтереси країн світу; Геостратегії країн світу; Регіональні конфлікти та постконфліктне врегулювання в країнах Сходу.
ТРАНСФОРМАЦІЯ ЗОВНІШНЬОПОЛІТИЧНОЇ СУБ’ЄКТНОСТІ УКРАЇНИ ПІСЛЯ 2022 РОКУ: АНАЛІТИЧНА МОДЕЛЬ ГІБРИДНОГО ВПЛИВУ
Після повномасштабного вторгнення Росії в Україну в 2022 році зовнішньополітична суб’єктність України зазнала якісних змін. Держава перейшла від реактивної ролі до позиції ініціатора міжнародних процесів, що супроводжувалося як стихійною міжнародною солідарністю, так і керованими дипломатичними діями. Мета дослідження – концептуалізувати гібридну природу зовнішньополітичного впливу України та запропонувати аналітичну модель, яка поєднує її символічний та інституційний виміри. Результати. Встановлено два основні виміри впливу: стихійний (органічний) і інституційний (керований). За допомогою дискурс-аналізу та огляду літератури описано, як Україна комбінує емоційно-символічний капітал та структуровану дипломатію для формування нової міжнародної присутності. Запропоновано методологічний підхід до оцінювання впливу, який інтегрує наративний аналіз, індексацію в медіа та концепт символічного капіталу. Висновки. Сучасна міжнародна суб’єктність України формується на перетині ціннісної легітимності, дипломатичної ініціативи та гібридних комунікативних стратегій.
зовнішня політика публічна дипломатія міжнародний імідж комунікативна діяльність м’яка сила Україна Європейський Союз міжнародні відносини гібридні комунікації
Міжнародні відносини, Міжнародні комунікації
ЕВОЛЮЦІЯ ЄВРОСКЕПТИЧНОЇ РИТОРИКИ В ЄС:БРИТАНСЬКИЙ ВПЛИВ ПІСЛЯ БРЕКЗИТУ ТА НАЦІОНАЛЬНІ ОСОБЛИВОСТІ
В с т у п. Євроскептицизм після Brexit стає дедалі помітнішою частиною європейського політичного мейнстриму і протягом певного часового проміжку, що слідував за британським референдумом, використовував риторику щодо можливого повторення цього сценарію в інших державах-членах об’єднання – Німеччині, Франції, Італії. Апелювання до такого варіанту розвитку подій викликають занепокоєння щодо продовження дезінтеграції Європейського Союзу під гаслами повернення національного суверенітету, контролю за власними кордонами тощо. М е т о д и. Дослідження використовує метод якісного наративного аналізу для виявлення ключових віх у ставленні євроскептичних партій до ідеї виходу з Європейського Союзу (спираючись на зразок Brexit) чи, принаймні, обмеження європейської інтеграції. Р е з у л ь т а т и. Виявлено, що, попри зв’язки з ініціаторами Brexit, місцеві європейські консерватори та євроскептики з часом коригували свої меседжі щодо опозиції європейській інтеграції, віддаючи перевагу «м’якому» варіанту євроскептицизму – без заперечення ідеї членства в ЄС, але з апелюванням до послаблення впливу Брюсселя чи зміни політичного порядку денного самого ЄС. Чинником стримування були попередження про негативні економічні та внутрішньополітичні наслідки виходу з ЄС, за прикладом Великої Британії, а в деяких випадках – апелювання до потенційних зовнішніх впливів (насамперед з боку РФ) і маніпуляцій європейською громадською думкою. В и с н о в к и. Зовнішнє політичне, соціальне та безпекове середовище спонукає до змін початкових установок щодо виходу з ЄС, проте не дорівнює автоматичному позитивному ставленню до самої європейської інтеграції та солідаризації з цінностями ЄС. Має місце прагматичний, а не ціннісний інтерес до розширення співпраці в межах європейського континенту – на тлі спільних викликів, зокрема російсько-української війни.
НОВІТНІ КОМЕМОРАТИВНІ ПРАКТИКИ ЯК ІНСТРУМЕНТ ФОРМУВАННЯЗОВНІШНЬОПОЛІТИЧНОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ РОСІЙСЬКОЇ ФЕДЕРАЦІЇ
В с т у п. "Парад перемоги" 2025 на Красній площі в Москві став практичним утіленням комеморативних практик Росії, адже вперше з початку агресії проти України зібрав велику кількість іноземних лідерів із різних регіонів, що засвідчує зміну геополітичних балансів і дію механізму конструювання зовнішньополітичних ідентичностей від Росії та країн ЄС до "Глобального Півдня". М е т о д и . Було використано метод конструктивістського аналізу, що дозволяє розкрити, як практики колективної пам'яті впливають на формування зовнішньополітичної ідентичності Російської Федерації. Основним методом є аналіз дискурсу офіційних ритуалів, пам'ятних дат, масових святкувань за участі представників інших держав та символічних актів. Додатково застосується порівняльний аналіз комеморації в пострадянських країнах для виявлення унікальних характеристик російських державницьких практик. Метод контент-аналізу офіційних заходів, промов, новин щодо місць та дій ушанування пам'яті дозволяє простежити механізм легітимації зовнішнього позиціювання РФ. Р е з у л ь т а т и . Комеморація стала інструментом Росії для просування образу "визволителя від неонацизму" та подолання міжнародної ізоляції. З цієї метою Росія залучає Китай, КНДР і країни Глобального Півдня до антизахідного наративу. Участь європейських лідерів Словаччини та Сербії, яка залучена в інтеграційний процес, підкреслює прагматичні мотиви, пов'язані з економічними вигодами чи історичною пам'яттю, але не формує цілісного альянсу. Зважаючи на те, що вдалось відновити певну міжнародну присутність на параді 2025 р., порівняно з минулими роками, Росія не змогла змінити глобальний дискурс про агресію проти України. Цьому сприяє дипломатична протидія України та ЄС. В и с н о в к и . "Парад перемоги" 2025 р. був не вираженням широкої підтримки Росії, а інструментом вибіркового нормоутворення та формування зовнішньополітичної ідентичності, що підкреслює фрагментарність міжнародного порядку й обмеженість російської нормативної сили.
НАУКОВІ ПІДХОДИ ДО ВИВЧЕННЯ ГЛОБАЛЬНИХ КЛІМАТИЧНИХ ЗМІН
У статті розглядаються наукові підходи до вивчення глобальних кліматичних змін і політики протидії їм, що спираються на теорії міжнародних відносин, глобалізації, екологічної модернізації, сталого розвитку та кліматичної справедливості. Показано комунікативний вимір кліматичної політики (екологічні, ризикові, наукові, політичні та disaster-комунікації) та їхню роль у формуванні кліматично вмотивованої поведінки міжнародних акторів. Окреслено спектр наукових дискусій щодо причин змін клімату — від антропогенного потепління до природних циклів — і пов’язані з цим епістемічні невизначеності для стратегій пом’якшення наслідків та адаптації. Запропоновано авторську концепцію «кліматичного гуманізму», що поєднує протидію змінам клімату з цінностями прав людини, соціальної справедливості та міжнародної відповідальності. Сформульовано теоретико-методологічну основу для аналізу кліматичної політики провідних міжнародних акторів у контексті сучасних глобальних трансформацій.
глобальні зміни клімату, кліматична політика, кліматична справедливість, кліматичний гуманізм
СПОРТИВНА І КУЛЬТУРНА ДИПЛОМАТІЯ: РОЗМЕЖУВАННЯ ТА САМОСТІЙНІСТЬ У ЗОВНІШНІЙ ПОЛІТИЦІ
Передумови. Зростаючий вплив комунікаційних технологій і глобальних подій посилює роль спортивної дипломатії як інструмента зовнішньої політики. Водночас науковці продовжують відносити її до культурної чи публічної дипломатії. Така двозначність випливає з широкого визначення «м’якої сили», у межах якого культура і спорт слугують механізмами приваблення та впливу. Основне питання полягає в тому, чи функціонує спортивна дипломатія як допоміжний, чи самостійний інструмент. Мета. Це дослідження має на меті визначити межі між публічною, культурною та спортивною дипломатією, пояснити причини недооцінки останньої та підкреслити, що інституціоналізація дає змогу спортивній дипломатії діяти як самостійний інструмент зовнішньої політики. Методи. У роботі поєднано політичний, порівняльний і контент-аналіз із методом конкретизації. Ці підходи дозволяють дослідити зв’язки з «м’якою силою», порівняти їх середовища, акторів і засоби, а також розглянути практичні приклади країн Франції, Катару, Саудівської Аравії та Австралії. Результати. Результати свідчать, що «м’яка сила» формує загальну рамку для публічної, культурної та спортивної дипломатії, проте кожна з них діє в окремому середовищі. Культурна дипломатія функціонує у символічно-нормативному просторі, що формується обміном ідеями та цінностями, тоді як спортивна дипломатія розгортається у змагально-перформативному середовищі, визначеному подіями, спортивними мережами та масовою аудиторією. Її пізня інституціоналізація й складність у вимірюванні результатів пояснюють її маргіналізацію. Втім, сучасні приклади свідчать про зміни. Французька модель демонструє, як культурна дипломатія посилила вплив завдяки інституціоналізації. Подібна тенденція простежується у спортивній дипломатії: Катар і Саудівська Аравія використовують державні заходи та турніри для зміцнення міжнародної репутації. Стратегія «Sports Diplomacy 2030» в Австралії є переконливим прикладом того, як країна може застосовувати спорт як стратегічний дипломатичний інструмент. Висновки. Спортивну дипломатію не слід розглядати лише як підкатегорію інших видів дипломатії, вона заслуговує на незалежний статус. Її особливе середовище, специфічні актори та інструменти підтверджують її відмінність від інших типів дипломатії. За умови інституційної підтримки, фінансування та стратегічного бачення вона постає як ефективний самостійний інструмент зовнішньої політики. Ключові слова: Спортивна дипломатія. культурна дипломатія, публічна дипломатія, м’яка сила, зовіншня політика, культура, спорт.
Спортивна дипломатія. культурна дипломатія, публічна дипломатія, м’яка сила, зовіншня політика, культура, спорт.
КРИПТОВАЛЮТА ЯК ІНСТРУМЕНТ ПОКРИТТЯ ДЕФОЛТНОГО РИЗИКУ В СТРУКТУРІ CLO/CDO
Вступ. Сек’юритизовані фінансові продукти, зокрема Collateralized Loan Obligations (CLO) та Collateralized Debt Obligations (CDO), є важливим інструментом трансформації кредитних портфелів у ліквідні ринкові активи. Традиційні підходи до управління кредитним ризиком, серед яких кредитні дефолтні свопи (CDS) та резервні рахунки, мають низку обмежень, зокрема залежність від контрагентів, високу вартість захисту та заморожування ліквідності. Сучасний розвиток фінансових технологій, зокрема блокчейну, смартконтрактів і стейблкоїнів, відкриває нові можливості для підвищення ефективності та прозорості механізмів захисту від дефолтних втрат. У цій статті запропоновано модель страхового крипторезерву, інтегрованого у структуру CLO/CDO, яка усуває контрагентський ризик, автоматизує виплати та підвищує капітальну ефективність за рахунок використання DeFi-протоколів. Методи. У процесі підготовки дослідження було застосовано системний підхід для комплексного вивчення архітектури CLO/CDO та впливу криптовалютного резерву на структуру ризиків; порівняльний метод для зіставлення фінансової доцільності крипторезерву та CDS; структурно-функціональний метод для аналізу waterfall-механізму та ролі траншування у розподілі ризику; методи аналітичного моделювання та сценарного аналізу для розрахунку очікуваних втрат (PD, LGD), визначення оптимального розміру резерву та перевірки ефективності моделі у різних стрес-сценаріях. Результати. Дослідження показало, що впровадження крипторезерву на базі стейблкоїнів та смартконтрактів здатне повністю компенсувати прогнозовані кредитні втрати у структурі CLO/CDO при нижчій загальній вартості захисту порівняно з CDS. Запропонована модель демонструє усунення контрагентського ризику, миттєву активацію виплат за заданими тригерами та потенціал отримання додаткового доходу за рахунок розміщення резервних активів у низькоризикових DeFi-протоколах. У кількісному прикладі крипторезерв забезпечив покриття збитків у розмірі 600 тис. дол. США з утриманням залишку для подальших подій, а в бездефолтному сценарії — можливість накопичення додаткових 70–100 тис. доларів за п’ятирічний період. Висновки. Запропонована модель страхового крипторезерву для CLO/CDO поєднує переваги блокчейн-технологій і традиційних принципів сек’юритизації, забезпечуючи підвищену стійкість, прозорість і гнучкість управління ризиками. Вона здатна знизити витрати на захист, усунути залежність від посередників і підвищити ефективність використання капіталу. Для практичної реалізації цієї концепції доцільно здійснити пілотні проєкти з урахуванням регуляторних вимог, стандартизації смартконтрактів і тестування моделі в умовах реального ринку. Подальші дослідження мають бути зосереджені на порівнянні ефективності крипторезерву в різних юрисдикціях, оцінці його взаємодії з іншими інструментами хеджування та розробці механізмів захисту від технологічних ризиків.
: криптовалюта; грошові сурогати; дефолтний ризик; сек’юритизація банківських активів; CLO,CDO; кредитно-дефолтний своп; фінансове тертя; цифрові актви.
криптовалюта; грошові сурогати; дефолтний ризик; сек’юритизація банківських активів; CLO,CDO; кредитно-дефолтний своп; фінансове тертя; цифрові актви.
АНАЛІЗ ЕФЕКТИВНОСТІ КРИТЕРІЇВ ТА ІНДИКАТОРІВ ЕНЕРГЕТИЧНОЇ БЕЗПЕКИ ЄС В УМОВАХ ГЕОПОЛІТИЧНОЇ ТУРБУЛЕНТНОСТІ
Вступ: Стаття розкриває підходи Європейського Союзу до оцінки стану енергетичної безпеки через систему індикаторів в динамічних умовах геополітичних змін. Досліджується трансформація їх ролі, від ігнорованих попереджувальних сигналів до ключових інструментів антикризового управління. Актуальність зумовлена потребою оцінити ефективність політики ЄС у відповідь на енергетичний шантаж росії та ідентифікувати нові виклики після відмови від її енергоносіїв. Методологія: Дослідження базується на аналізі нормативно-правової бази ЄС (план REPowerEU, відповідні регламенти), кількісних індикаторів з офіційних джерел (імпортозалежність, диверсифікація постачальників, стратегічні резерви) та аналітичних звітів міжнародних інституцій. Системний підхід застосовано для оцінки ефективності індикаторів як превентивних та оперативних інструментів в управлінні ризиками. Результати: Встановлено, що до 2022 року індикатори чітко сигналізували про критичну залежність ЄС від росії, однак ці попередження ігнорувалися через брак політичної волі. Після вторгнення індикатори стали основою для встановлення вимірюваних цілей (зменшення попиту, заповнення сховищ ), моніторингу та стабілізації ринку, що дозволило подолати гостру фазу кризи. Водночас виявлено нові системні вразливості: залежність від глобального ринку СПГ, ланцюгів постачання критичної сировини для «зеленого» переходу та зростання кіберзагроз. Висновки: Роль індикаторів енергетичної безпеки в ЄС еволюціонувала від пасивного попередження до активного інструменту управління кризою. Попри продемонстровану стійкість, енергобезпека Союзу залишається динамічною та вразливою. Існуюча система моніторингу потребує адаптації для оцінки нових геополітичних, технологічних та сировинних ризиків. Ефективне управління в майбутньому вимагатиме розробки нових індикаторів, що враховуватимуть складний характер сучасних загроз.
критерії та індикатори енергетичної безпеки
БЕЗПЕКА НОРДИЧНИХ КРАЇН В УМОВАХ РОСІЙСЬКИХ ГІБРИДНИХ ЗАГРОЗ
Анотація Вступ. Повномасштабне вторгнення Російської Федерації в Україну у 2022 р. стало каталізатором для Швеції та Фінляндії у відмові від традиційної політики нейтралітету й приєднанні до Північноатлантичного Альянсу (НАТО). Цей крок викликав посилення гібридної активності РФ у регіоні Північної Європи. Трансформація безпекового статусу-кво створює нові виклики для Альянсу, що зумовлює потребу в розробці спільних механізмів реагування та поглибленні інтеграції нордичних країн. Методи. У дослідженні застосовано функціональний аналіз для визначення впливу гібридних операцій РФ на країни Північної Європи, порівняльний метод — для зіставлення підходів у науковому дискурсі, а також аналіз відкритих джерел і статистичних даних з метою емпіричної оцінки гібридного впливу Росії на держави регіону. Результати. Визначено динаміку та цілі російських гібридних дій у Північній Європі в контексті вступу Швеції та Фінляндії до НАТО. Проаналізовано роль нордичних країн у зміцненні безпеки північно-східного флангу Альянсу, а також окреслено напрями протидії новим викликам, зокрема в акваторії Балтійського моря. Висновки. Активізація гібридної війни Російської Федерації у Північній Європі після 2022 р. є не лише реакцією на зміни в безпековій архітектурі Європи, але й елементом довгострокової стратегії, спрямованої на підрив єдності західних союзників та обмеження їхньої здатності до колективної оборони. Аналіз демонструє, що російська гібридна політика в Північній Європі спрямована на зниження рівня готовності нордичних держав до захисту державного суверенітету, створення умов для поступової дестабілізації держав регіону та ослаблення єдності євроатлантичного простору. У цьому контексті Росія використовує широкий спектр інструментів: диверсії проти підводної інфраструктури, втручання у виборчі процеси, ініціювання міграційних криз, дезінформаційні кампанії та глушіння сигналів GPS.
нордичні країни, Північна Європа, регіональна система міжнародних відносин, зовнішньополітична стратегія, регіональна безпека, гібридна війна, державний суверенітет.
Нордичні держави, Північна Європа, НАТО, Регіональна безпека, Гібридна війна
Актуальні проблеми міжнародної безпеки, Регіонознавство, Стратегічне партнерство та асиметричні відносини
ГЕОПОЛІТИЧНА ПОРАЗКА РФ У СИРІЇ: ТРАНСФОРМАЦІЯ РЕГІОНАЛЬНОГО ПОРЯДКУТА ПОСИЛЕННЯ РОЛІ ЄВРОАТЛАНТИКИ (2015–2025)
Вступ. Близький Схід традиційно є сферою стратегічних інтересів США, НАТО та євроатлантичної спільноти. Сирійський конфлікт став ареною зіткнення глобальних і регіональних гравців, де РФ намагалася зміцнити свій вплив, протидіючи Заходу. Метою був аналіз взаємозв’язків між військовою інтервенцією РФ у Сирії (2015) та її геополітичним протистоянням з країнами євроатлантичної спільноти, особливо в контексті російської війни проти України, а також оцінити вплив цих процесів на регіональний порядок. Методи. Використано історико-порівняльний метод для зіставлення етапів сирійського конфлікту та фаз російсько-української війни, метод case study для аналізу втручання РФ у Сирію, а також аналіз документів (офіційних заяв, угод, позиційних матеріалів). Логічні методи аналізу й синтезу застосовано для виявлення причинно-наслідкових зв’язків між подіями на Близькому Сході та глобальними змінами. Результати. Встановлено, що вторгнення РФ в Україну у 2022 р. переорієнтувало значні ресурси Москви на український фронт, що призвело до ослаблення її позицій у Сирії, падіння режиму Башара Асада у 2025 р. та посилення впливу Туреччини в регіоні. Євроатлантична спільнота змогла об’єднати союзників і партнерів із різних регіонів у єдину систему стримування, зміцнивши свої глобальні позиції. Висновки. РФ зазнала геополітичної поразки в Сирії через обмеженість ресурсів і стратегічних можливостей, що посилило роль євроатнлатичної спільноти у формуванні нового регіонального порядку на Близькому Сході.
геополітика, Сирія, Євроатлантика, регіональний порядок, міжнародні відносини, зовнішня політика, трансформація, безпека
Геополітика, Сирія, євроатлантична спільнота, регіональний порядок, міжнародні відносини, зовнішня політика, трансформація, безпека
Геополітика та міжнародні відносини; Геополітичні та геоекономічні інтереси країн світу; Геостратегії країн світу; Регіональні конфлікти та постконфліктне врегулювання в країнах Сходу.Видалити Геополітика та міжнародні відносини; Геополітичні та геоекономічні інтереси країн світу; Геостратегії країн світу; Регіональні конфлікти та постконфліктне врегулювання в країнах Сходу.
КОРПОРАТИВНЕ ЛОБІЮВАННЯ В ЄВРОПЕЙСЬКОМУ СОЮЗІ
<a href="https://intern.bulletin.knu.ua/У статті проаналізовано корпоративне лобіювання в інституційному контексті Європейського Союзу як одного з інструментів впливу на процес прийняття рішень. Розкрито механізми взаємодії між транснаціональними корпораціями та інституціями ЄС на всіх етапах нормативно-правового циклу – від початкових консультаційних процесів до остаточного ухвалення законодавчих актів. Проаналізовано приклади впливу корпоративних акторів на регуляторну політику в галузі нових геномних технологій, що засвідчують ризики деформації принципів прозорості, підзвітності та демократичної участі." target="_blank" rel="noopener">У статті проаналізовано корпоративне лобіювання в інституційному контексті Європейського Союзу як одного з інструментів впливу на процес прийняття рішень. Розкрито механізми взаємодії між транснаціональними корпораціями та інституціями ЄС на всіх етапах нормативно-правового циклу – від початкових консультаційних процесів до остаточного ухвалення законодавчих актів. Проаналізовано приклади впливу корпоративних акторів на регуляторну політику в галузі нових геномних технологій, що засвідчують ризики деформації принципів прозорості, підзвітності та демократичної участі.
Європейський Союз, Лобіювання, групи інтересів
РЕЛІГІЙНИЙ ФАКТОР У НАЦІОНАЛЬНІЙ ІДЕНТИЧНОСТІ: ПРИКЛАД ІТАЛІЇ ТА ПОЛЬЩІ
Вступ. Сучасний світ переживає період глибоких і динамічних трансформацій, це спонукає до пошуків джерела стабільності, впевненості у майбутньому, розуміння свого місця у соціумі та посилює роль соціальних груп для індивідів. У цій системі колективних ідентичностей національна та релігійна залишають за собою значущі позиції як в особистісному житті людей, так і в глобальному аспекті взаємодії різних соціальних груп. Метою було дослідити взаємозв’язок національної та релігійної ідентичностей та їхній обопільний вплив – на прикладі Італії та Польщі. Методи. Використано загальнонаукові та спеціальні методи дослідження, зокрема: теоретико-методологічний аналіз, компаративний (порівняльний) метод, історичний метод та контент-аналіз. Результати. Визначено та проаналізовано теоретичні засади національної ідентичності та релігійної ідентичності, проведено компаративний аналіз взаємозв’язку нації та релігії на прикладі Італії й Польщі на основі історичних відомостей про взаємодію нації та католицизму у відповідних країнах, а також на основі контент-аналізу державних та релігійних гімнів обох держав як символічних атрибутів. Окреслено потенційні варіанти взаємодії та взаємовпливу національної та релігійної ідентичностей. Висновки. Виявлено наявність зв’язку між національною та релігійною ідентичністю в Польщі й Італії, а також окреслено вплив, який вони здійснюють на символічні атрибути кожного суспільства. У результаті компаративного аналізу було виокремлено два варіанти взаємодії цих ідентичностей: фактор підсилення релігією національної ідентичності (приклад Польщі) та фактор утворення конфлікту (приклад Італії). На основі історичного аналізу доведено, що у випадку конфлікту (Італія) переважну силу мала національна ідентичність з одночасною трансформацією релігійної ідентичності, а не її деструкцією. Background. The modern world is undergoing a period of profound and dynamic transformations, which prompts individuals to seek sources of stability, confidence in the future, and understanding of their place in society, thereby reinforcing the role of social groups. Within this system of collective identities, national and religious identities retain significant positions both in individuals’ personal lives and in the global context of interactions among various social groups. The aim of the study was to examine the interrelationship between national and religious identities and their mutual impact, based on the examples of Italy and Poland. Methods. General scientific and special research methods were used, in particular: theoretical and methodological analysis, comparative method, historical method, and content analysis. Results. The theoretical basis of national identity and religious identity was outlined and examined, a comparative analysis of the relationship between nation and religion was conducted based on the examples of Italy and Poland, relying on historical information about the interaction between the nation and Catholicism in the respective countries, as well as on the content analysis of the state and religious anthems of both countries as symbolic attributes. Potential variants of interaction and mutual impact of national and religious identities were outlined. Conclusions. A connection between national and religious identity in Poland and Italy was identified, and the influence they exert on the symbolic attributes of each society was outlined. As a result of comparative analysis, two variants of interaction between these identities were highlighted: the factor of strengthening national identity through religion (the example of Poland) and the factor of conflict formation (the example of Italy). Based on historical analysis, it has been proven that in the case of conflict (Italy), national identity prevailed with the simultaneous transformation of religious identity, rather than its destruction.
РОЛЬ МЕДІАГРАМОТНОСТІ У ФУНКЦІОНУВАННІ ЕСТОНСЬКОЇ СИСТЕМИ ПРОТИДІЇ ЗОВНІШНЬОПОЛІТИЧНІЙ ДЕЗІНФОРМАЦІЇ
Вступ. Сучасне інформаційне середовище, змінене під впливом стрімкого розвитку штучного інтелекту та цифрових комунікаційних платформ, зумовило перетворення дезінформації на системну загрозу глобального масштабу, особливо для демократичних держав. У цьому контексті Естонія, з огляду на власний геополітичний досвід сформувала одну з найпослідовніших та інституціоналізованих моделей протидії зовнішньополітичній дезінформації. Метою статті є розгляд механізмів функціонування естонської системи інформаційної безпеки, з особливою увагою до ролі медіаграмотності як інструменту підвищення суспільної стійкості до інформаційних впливів. Методи. Методологічну основу дослідження становить поєднання історичного аналізу для реконструкції формування національної політики у сфері інформаційної безпеки, контент-аналізу стратегічних документів, законодавчих актів і публічних комунікацій, а також інституційного аналізу діяльності ключових державних і громадських структур. Результати. Естонія розробила багаторівневу систему протидії дезінформації, що базується на принципі "цілісного суспільства". Законодавчі інструменти надають повноваження для обмеження діяльності ворожих інформаційних ресурсів. Медіаграмотність системно інтегрована в освітній процес, що сприяє стабільно високим результатам у міжнародних індексах. Активна участь неурядових організацій, особливо у роботі з російськомовними громадами, посилює ефективність системи. Естонія демонструє здатність до оперативного реагування на зовнішньополітичні інформаційні впливи. Міжнародна співпраця, зокрема в межах Центру передового досвіду НАТО з питань спільного кіберзахисту, зміцнює колективну безпеку. Висновки. Естонський досвід є цінним прикладом для країн, що прагнуть зміцнити національну інформаційну безпеку в умовах гібридних загроз. Медіаграмотність виступає ключовим елементом стійкості, однак подальше вдосконалення системи потребує адаптації до нових технологічних реалій, посилення державно-приватного партнерства та врахування специфіки окремих цільових аудиторій.
дезінформація, інформаційна безпека, Естонія, медіаграмотність, гібридні загрози, національна безпека, інформаційний вплив.
ПРОБЛЕМА ТИМЧАСОВО ОКУПОВАНИХ ТЕРИТОРІЙ НА ШЛЯХУ УКРАЇНИ ДО НАТО
В с т у п. У статті розглядається одна з ключових проблем, що стоять перед Україною на шляху до вступу в НАТО, – наявність тимчасово окупованих територій. Актуальність теми обумовлена тим, що територіальні конфлікти є серйозним викликом для євроатлантичної інтеграції. М е т о д и. У дослідженні використано порівняльно-історичний, аналітичний та нормативно-правовий методи. Проаналізовано офіційні документи НАТО, міжнародно-правову базу, позиції політичних лідерів та експертів, а також прецеденти вступу інших країн із невирішеними територіальними конфліктами. Р е з у л ь т а т и. Дослідження показало, що Альянс у минулому допускав членство країн із територіальними суперечками (наприклад, ФРН, Естонія, Хорватія), що дає підстави для формування нових підходів до вступу України. Обґрунтовано два основні сценарії: так звану “західнонімецьку модель”, за якою членство держави в НАТО охоплює лише неокуповані території, а також процедуру внесення змін до статті 6 Північноатлантичного договору. Кожен із них має як потенційні вигоди, так і значні ризики для суверенітету, національної безпеки та єдності українського суспільства. В и с н о в к и. Україна має продовжувати активну інтеграцію з НАТО, водночас наполягаючи на визнанні всієї своєї території в межах міжнародно визнаних кордонів. Ухвалення тимчасових рішень не має суперечити довгостроковій меті – повній деокупації території Української держави. Вступ до Альянсу є не лише елементом оборонної стратегії, але й засобом гарантування стабільності в Європі.
НАТО, окуповані території, територіальні конфлікти, національна безпека, Україна, РФ
РОЛЬ ТУРИЗМУ ЯК МІЖНАРОДНО-ПОЛІТИЧНОГО АКТОРА В ПОСИЛЕННІ ЕКОНОМІЧНОГО НАЦІОНАЛІЗМУ ТА ДЕЗІНТЕГРАЦІЇ ЮГОСЛАВІЇ
<a href="https://intern.bulletin.knu.ua/Вступ. В Югославії, яка була своєрідним фронтиром “холодної війни”, туризм і політика “відкритих дверей” стали практичним втіленням зовнішньополітичної доктрини неприєднання. Валютні надходження від західного туризму посилили структурні диспропорції в розвитку країни. Вплив туризму на зростання економічного націоналізму в Югославії становить важливу науково-практичну проблему, розкриття якої дозволить концептуалізувати акторність туризму як транснаціональної сили в процесах політичної емансипації адріатичних республік. Методи. В дослідженні використано базові методи міжнародно-політичної науки. Системний підхід дозволив осмислити туризм як чинник міжнародної взаємодії, здатний впливати на стабільність югославської держави. Історико-дескриптивний метод допоміг реконструювати туристичну політику Югославії у контексті її геополітичного становища, а структурно-функціональний аналіз – визначити роль туризму як економічного підґрунтя політичної емансипації Словенії та Хорватії. Результати. Югославська держава була нестабільною політичною конструкцією, обтяженою міжетнічними конфліктами та різновекторною цивілізаційною приналежністю республік. Туризм був важливим інструментом формування наднаціональної ідентичності югославізму та чинником міжнародної взаємодії із Заходом. Візити західних туристів забезпечували притік валюти, що посилювало асиметрії в міжреспубліканських відносинах. Економічне зростання узбережних регіонів, зокрема Хорватії та Словенії, сприяло їхній прозахідній орієнтації та відцентрових тенденцій, що отримали політичне оформлення в період “Хорватської весни” 1971 р. Висновки. В умовах системної конкуренції наддержав політична нестабільність Югославії, зумовлена хорватським протестним рухом, набула міжнародного значення, розглядуючись як чинник, здатний вплинути на баланс сил у біполярній системі. Міжнаціональні суперечки, радикальна децентралізація та зростання суб’єктності республік стали предметом стурбованості американських дипломатичних та розвідувальних структур, які сприймали ці процеси як потенційну загрозу підриву югославської моделі неприєднання та посилення радянської військово-морської присутності в Середземному морі. Туризм у цій конфігурації постав не лише як важливий економічний ресурс, але й як транснаціональний актор, здатний ініціювати політичну динаміку, включно з посиленням економічного націоналізму, етнонаціональної мобілізації та переосмисленням суверенітету.">Вступ. В Югославії, яка була своєрідним фронтиром “холодної війни”, туризм і політика “відкритих дверей” стали практичним втіленням зовнішньополітичної доктрини неприєднання. Валютні надходження від західного туризму посилили структурні диспропорції в розвитку країни. Вплив туризму на зростання економічного націоналізму в Югославії становить важливу науково-практичну проблему, розкриття якої дозволить концептуалізувати акторність туризму як транснаціональної сили в процесах політичної емансипації адріатичних республік. Методи. В дослідженні використано базові методи міжнародно-політичної науки. Системний підхід дозволив осмислити туризм як чинник міжнародної взаємодії, здатний впливати на стабільність югославської держави. Історико-дескриптивний метод допоміг реконструювати туристичну політику Югославії у контексті її геополітичного становища, а структурно-функціональний аналіз – визначити роль туризму як економічного підґрунтя політичної емансипації Словенії та Хорватії. Результати. Югославська держава була нестабільною політичною конструкцією, обтяженою міжетнічними конфліктами та різновекторною цивілізаційною приналежністю республік. Туризм був важливим інструментом формування наднаціональної ідентичності югославізму та чинником міжнародної взаємодії із Заходом. Візити західних туристів забезпечували притік валюти, що посилювало асиметрії в міжреспубліканських відносинах. Економічне зростання узбережних регіонів, зокрема Хорватії та Словенії, сприяло їхній прозахідній орієнтації та відцентрових тенденцій, що отримали політичне оформлення в період “Хорватської весни” 1971 р. Висновки. В умовах системної конкуренції наддержав політична нестабільність Югославії, зумовлена хорватським протестним рухом, набула міжнародного значення, розглядуючись як чинник, здатний вплинути на баланс сил у біполярній системі. Міжнаціональні суперечки, радикальна децентралізація та зростання суб’єктності республік стали предметом стурбованості американських дипломатичних та розвідувальних структур, які сприймали ці процеси як потенційну загрозу підриву югославської моделі неприєднання та посилення радянської військово-морської присутності в Середземному морі. Туризм у цій конфігурації постав не лише як важливий економічний ресурс, але й як транснаціональний актор, здатний ініціювати політичну динаміку, включно з посиленням економічного націоналізму, етнонаціональної мобілізації та переосмисленням суверенітету.
Югославія. “холодна війна”. міжнародний туризм. транснаціональні актори. зовнішня політика. Хорватія. Словенія. міжетнічні конфлікти.
World politics, international relations, Cold War, Yugoslavia, tourism, non-state actors.
International relations and World politics
ЗМІНА БАЛАНСУ СИЛ В АФГАНІСТАНІ ПІСЛЯ ВИХОДУ АМЕРИКАНСЬКИХ ВІЙСЬК У 2021 РОЦІ
Вступ. Після виходу американських військ з Афганістану у 2021 році баланс сил у країні значно змінився. Талібан швидко захопив владу, що призвело до краху уряду, підтримуваного Сполученими Штатами Америки (США). Політична та гуманітарна криза загострилися через економічні санкції та міжнародну ізоляцію нового режиму. Водночас ісламська група, що називає себе держава Хорасан (ІДІЛ-Х) активізував теракти, що посилило загрозу безпеці. Китай, Росія та Пакистан зміцнили свої позиції у регіоні, намагаючись заповнити вакуум впливу. Місцеве населення зіткнулося з обмеженням прав і свобод, особливо жінки та опозиційні групи. Відсутність стабільності в Афганістані має довгострокові наслідки для всього регіону. Методи. При написанні роботи було використано системний, порівняльний, історичний та інші методи. Як провідний використовується діалектичний підхід, в основі якого лежить принцип системного аналізу досліджуваних явищ у їх взаємозалежності, взаємовпливі та суперечливості, що дозволяє отримувати найбільш достовірні, відповідні об’єктивній дійсності знання. Результати. Навіть якщо припустити, що Талібан дотримуватиметься даних у Досі обіцянок, реальну небезпеку може становити подальше поширення впливу ісламістського фундаменталізму і пов'язана з цим можлива дестабілізація в регіоні. Як вказували американські аналітики, «одна з умов угоди з Трампом, яку Талібан так і не виконав, стосувалося відмови від підтримки Аль-Каїди». Про це написала, зокрема, почесний науковий співробітник Міжнародного центру дослідників Вудро Вільсона Робін Райт, яка раніше також працювала у Брукінгському інституті та у Фонді Карнегі. Вона звертала увагу на попередження, що висловлюються з боку співробітників Пентагону, що за правління Талібану Аль-Каїда може відновитися всього за півроку-рік і потім знову загрожувати безпеці самих США. Висновки. Таким чином, ситуація в Афганістані функціонує як лакмусовий папірець нової епохи геополітики, в якій міжнародні зобов’язання поступаються тактичній доцільності. Держава без міжнародного визнання, режим без консенсусу, суспільство без гарантій — така триєдність визначає сучасний афганський феномен. “Талібан” зіштовхується з парадоксом: контроль над територією не гарантує контролю над легітимністю, а утримання влади не еквівалентне державності в повному сенсі.
: Афганістан, Талібан, ІДІЛ-Х, вихід військ, політична криза, міжнародна ізоляція, безпека.
Афганістан, Талібан, ІДІЛ-Х, вихід військ, політична криза, міжнародна ізоляція, безпека.
Міжнародні відносини, міжнародна безпека та конфлікти
Галузь знань: 29 Міжнародні відносини. Спеціальність: 291 Міжнародні відносини, суспільні комунікації та регіональні студії. Дисципліна: «Інформаційні ресурси державної ідентичності».
АЗІЙСЬКА ПОЛІТИКА США ПІСЛЯ 2021 РОКУТА ВІДНОВЛЕННЯ ІСЛАМСЬКОГО ЕМІРАТУ АФГАНІСТАН
В с т у п . Актуальність проблеми зумовлена реставрацією режиму "Талібан" після виведення американських військ з Афганістану та набуттям цієї країни невизначеного статусу на міжнародній арені у зв'язку з невизнанням більшістю світової спільноти цього режиму як легітимного. Метою статті є розгляд ролі Талібану як елементу, що пов'язаний із формуванням Вашингтоном своєї політики щодо Азії та захистом національних інтересів США. М е т о д и . Під час дослідження використано історичний метод для роботи з бекграундом ситуації навколо азійської політики США і застосовано методи аналізу та синтезу, а також метод дедукції для виокремлення проблемних питань у цій політиці. Р е з у л ь т а т и . Встановлено, що Афганістан являв собою зону інтересів США в Азії з початку ХХ ст. та набув особливої ваги за часів "великої гри" проти СРСР. Після оголошення Дж. В. Бушем "війни з тероризмом" на початку ХХІ ст. відбулося перше повалення режиму Талібану, встановленого в 1990-ті рр. уперше. Після виведення американських військ з Афганістану в 2021 р. рух Талібану відновив свою владу в країні за короткий проміжок часу. Конгрес США ініціював ретельний аудит 20-річної присутності військ в Афганістані для з'ясування причин настільки стрімкого падіння "демократичного" афганського уряду, а також з метою перегляду зовнішньої політики США щодо регіону. Звичайно, важливим фактором впливу на цю політику є реставрація Талібану після 20-річного розквартирування військ США в країні для підтримання порядку і стабільності та розуміння специфіки того, як цей режим працює і чого прагне. Режим Талібан являє собою складне поєднання релігійного фундаменталізму та політико-економічних інтересів окремих функціонерів руху, що додає йому непередбачуваності для зовнішньої взаємодії. У ході розробки подальших кроків розвитку політики США щодо регіону в цілому необхідно зважати не лише не такий неоднозначний фактор регіональної динаміки, а й на діяльність та інтереси Пакистану та Китаю і формувати комплекс зовнішньополітичних заходів в Азії з огляду на двосторонні відносини з цими країнами. Для розробки регіональної політики слід звернути увагу і на прорахунки, пов'язані з висуванням вимог до Афганістану на початку ХХІ ст. у питанні формування інклюзивного уряду, внутрішньої військової підготовки тощо. В и с н о в к и . Визначено, що важливим складником невдачі політики США щодо Афганістану став доволі однобокий підхід до виставлення критеріїв побудови стабільної державної та військової системи в країні, який ґрунтувався здебільшого на "західних" уявленнях про військову ієрархію та пріоритети внутрішньої політики держави й те, як вона має функціонувати. Крім того, приділення недостатньої уваги локальним суспільним контекстам та відсутність чіткого довгострокового плану щодо Афганістану також деструктивно позначилися на підході американських адміністрацій і вплинуло на хаотичність та стрімкість подій, що розгорнулися в 2021 р. Зважаючи на ці прорахунки та інтереси регіональних гравців і відносини з ними, Вашингтону необхідно здійснити "роботу над помилками" для напрацювання подальшого курсу щодо Азії в цілому.
рух "Талібан", зовнішня політика США, регіональна конкуренція, ісламський фундаменталізм, військовий контингент, національні інтереси
ПРОБЛЕМА МІЖЕТНІЧНИХ ВІДНОСИН У ПІВДЕННОМУ ТІРОЛІ:ЕВОЛЮЦІЯ ТА ПОТОЧНИЙ СТАН
В с т у п . Протягом всього новітнього періоду історії міжнародних відносин її невід’ємним складником є міжетнічні конфлікти, які зумовлені невирішеністю цілого комплексу питань міжнаціональних або міжконфесійних відносин як всередині країн, так і в міждержавних взаєминах. Не винятком у цьому сенсі є й Західна Європа, де крім міжетнічного напруження, що породжується міграційною кризою, існує ціла низка проблем невизначеності статусу і прав автохтонних етнічних меншин. Кейс Південного Тіролю становить позитивний приклад розв’язання означених проблем. М е т о д и . В основу дослідження було покладено поєднання методів політичного реалізму та історизму, заснованого на вивченні виникнення, формування та розвитку національно-етнічного питання у Південному Тіролі у хронологічній послідовності. Р е з у л ь т а т и . Детально розглянуто еволюцію південнотірольської проблеми, шляхи і засоби її врегулювання у новітній період – як у політичному, так і правовому полі. Ви с н о в к и . Проблема міжетнічних відносин у Південному Тіролі, має високу вірогідність всебічного розв’язання передусім завдяки застосуванню Австрією та Італією належних демократичних механізмів, які враховують як державні інтереси, так і права етнічних меншин, що проживають на їхній території. Background. Ethnic conflicts provoked by unsolved complex issues in international and interfaith relations both between and within states have been an integral part of contemporary history of international relations. West Europe is no exception in this particular case, because, besides ethnic tensions caused by migration crisis, it bestows a series of issues concerning disputed status of native ethnic minorities. The South Tirol case shows how these issues can be solved. Methods. The research combines political realism and historical method which is based on chronologically studying the emerging, shaping and developing national and ethnic issue in South Tirol. Results. The evolution of the South Tirol case and ways of its resolving in contemporary history (politically and legally) has been examined. Conclusion. The ethnic issues of South Tirol can be effectively solved when Austria and Italy apply relevant democratic mechanisms which take both national interests and national minority rights residing on their respective territories into account.
Південний Тіроль, Австрія, Італія, етнічні меншини
Міжнародні відносини та світова політика
МІСЦЕ БІЛОРУСІ У СТРАТЕГІЧНИХ ІНТЕРЕСАХ США ТА РФ ПІСЛЯ ПРОТЕСТІВ 2020 РОКУ
Вступ. Протести у Білорусі 2020 року мали сильний вплив на внутрішньополітичну ситуацію та істотно вплинули на регіональну геополітичну динаміку і трансформацію підходів США і РФ до співпраці з Білоруссю. Якщо раніше Білорусь могла маневрувати між Заходом і Росією, то події 2020 року призвели до руйнування балансування. Масові демонстрації, придушення протестного руху з боку режиму Лукашенка та подальша міжнародна ізоляція Білорусі призвели до перегляду зовнішніми акторами своїх стратегій. США почали тиснути на режим за допомогою санкцій та надавали підтримку білоруському громадянському суспільству в надії вплинути на політику Лукашенка. Водночас РФ скористалася моментом, працюючи над поглибленням інтеграції та збільшенням залежності Білорусі від РФ. Методи. Під час дослідження були використані такі методи: аналітичний, історичний, компаративний, прогностичний, системний підхід, контент-аналіз. Результати. Акції протесту 2020 року в Білорусі стали закономірним наслідком зростання невдоволення політикою влади та втомою від тривалого правління Лукашенка. Протести стали формою незгоди суспільства та спробою добитися змін. Ця криза стала також каталізатором для трансформації підходів зовнішніх акторів до впливу на Білорусь. РФ скористалася можливістю для консолідації свого контролю над Білоруссю, що призвело до розширення співпраці у військово-політичній сфері та економічної інтеграції, що, в свою чергу, ще більше посилило залежність Білорусі від РФ. У свою чергу, США запровадили санкції та політично підтримували білоруську опозицію, проте реальний вплив на Білорусь вони не змогли здійснити. Аналіз політики США демонструє відсутність комплексної стратегії щодо білоруського питання, що ускладнює досягнення довгострокових результатів. Проте з приходом до влади Дональда Трампа у США з’явилася можливість для перезапуску відносин з Мінськом на основі прагматичного підходу. Висновки. 2020 рік став переломним для Білорусі, значно вплинувши на внутрішній політичний ландшафт. Незважаючи на масштабні протести та сильне суспільне невдоволення, Лукашенку вдалося утриматися при владі, але ці події призвели до змін у геополітичному балансі, ізоляції Білорусі з боку західних країн та посилення її залежності від РФ. Росія захистила свої стратегічні інтереси та укріпила вплив на Білорусь, змусивши режим Лукашенка поглибити інтеграцію в економіці, посилити військове співробітництво, що зробило Білорусь вкрай залежною від волі РФ. Для США події 2020 року стали випробуванням ефективності їхньої політики. Хоча США намагалися вплинути на Білорусь через санкції і підтримку опозиції, ефективність таких кроків була обмеженою. Зараз США намагаються знайти нові методи впливу на Білорусь, зокрема використовуючи санкції як предмет торгу.
Російська Федерація, США, Білорусь, протести 2020 року, стратегічні інтереси, політична залежність, політична ізоляція, санкційні обмеження, баланс сил.
Місце Білорусі у стратегічних інтересах США та РФ
Геополітика та міжнародні відносини; геополітичні інтереси країн Європи
МІГРАЦІЙНА КОМПОНЕНТА У СТРАТЕГІЇ ЗАЙНЯТОСТІ НАСЕЛЕННЯ УКРАЇНИ В КОНТЕКСТІ ЄВРОПЕЙСЬКОЇ ІНТЕГРАЦІЇ
Вступ. Аналіз поточної ситуації на ринку праці України в умовах війни, демографічної та міграційної криз є необхідним для розуміння основних викликів, з якими зіштовхується країна, та для формулювання ефективної політичної та економічної стратегії. Визначення факторів, що впливають на рівень безробіття, мобільність робочої сили та структуру економічної активності дозволяє оцінити перспективи стабільності та розвитку ринку праці в умовах глобальних змін. У цьому контексті розробка стратегії зайнятості населення стає ключовим інструментом для забезпечення соціальної та економічної стабільності, зокрема через інтеграцію України до Європейського Союзу. Європейська інтеграція сприятиме підвищенню конкурентоспроможності національного ринку праці та залученню кваліфікованих кадрів з інших країн, що дозволить Україні адаптувати свою економіку до європейських стандартів і реалізувати свій потенціал на глобальному рівні. Методи. У процесі підготовки дослідження було використано такі методи: системний підхід, порівняльний метод, структурно-функціональний метод, а також методи аналізу та оцінки соціально-економічної ситуації. Особливу увагу було приділено аналізу впливу війни на ринок праці, а також дослідженню демографічних і міграційних процесів за допомогою методів статистичного аналізу. Результати. Виявлено, що повномасштабне вторгнення поглибило існуючі структурні дисбаланси на ринку праці України. Крім того, демографічна та міграційна кризи значно ускладнили ситуацію, зокрема через високу міграцію працездатного населення та збільшення кількості внутрішньо переміщених осіб. Дефіцит кваліфікованих кадрів став однією з головних проблем, що погіршує ситуацію на ринку праці. Для подолання цих викликів необхідно розробити комплексну стратегію зайнятості населення, яка орієнтується на інтеграцію до Європейського Союзу. Висновки. Зважаючи на складні виклики, з якими зіштовхується ринок праці України через повномасштабне вторгнення, демографічну та міграційну кризи, розробка стратегії зайнятості є критично важливим кроком для забезпечення економічного відновлення та стабільного розвитку країни. Інтеграція України до Європейського Союзу дозволить не тільки підвищити конкурентоспроможність національного ринку праці, а й забезпечити ефективне використання кваліфікованих кадрів, підтримуючи економічне зростання, соціальну стабільність і поліпшення якості життя населення. Background. An analysis of the current situation on the Ukrainian labour market in the context of the war, demographic and migration crises is necessary to understand the main challenges faced by the country and to formulate an effective political and economic strategy. Identifying the factors that affect unemployment, labour mobility and the structure of economic activity allows us to assess the prospects for stability and development of the labour market in the context of global changes. In this context, the development of an employment strategy is becoming a key tool for ensuring social and economic stability, in particular through Ukraine’s integration into the European Union. European integration will help to increase the competitiveness of the national labour market and attract qualified personnel from other countries, allowing Ukraine to adapt its economy to European standards and realise its potential on a global scale. Methods. The following methods were used in the preparation of the study: systematic approach, comparative method, structural and functional method, as well as methods of analysis and assessment of the socio-economic situation. Particular attention was paid to analysing the impact of the war on the labour market, as well as to the study of demographic and migration processes using statistical analysis. Results. It was found that the full-scale invasion has deepened the existing structural imbalances in the Ukrainian labour market. In addition, the demographic and migration crises have significantly complicated the situation, in particular due to high migration of the working-age population and an increase in the number of internally displaced persons. The shortage of skilled workers has become one of the main problems worsening the situation on the labour market. To overcome these challenges, it is necessary to develop a comprehensive employment strategy that focuses on integration into the European Union. Conclusions. Given the complex challenges facing Ukraine’s labor market due to the full-scale invasion, demographic and migration crises, the development of an employment strategy is a critical step towards ensuring economic recovery and stable national development. Ukraine’s integration into the European Union will not only enhance the competitiveness of the national labor market but also ensure the effective use of skilled labor, supporting economic growth, social stability, and improving the quality of life for citizens.
Ринок праці, європейська інтеграція, спільний ринок праці, міграційна криза, стратегія зайнятості, міжнародний поділ праці.
глокалізація, глобалізація, локалізація, світове господарство, міжнародні економічні відносини
глобальний ринок праці, міжнародна міграція, трудова міграція, CoViD-19